![]() |
Jeg fik tilsendt et anmeldereksemplar fra Bog & Idé, som faktisk kører tilbud på bogen lige nu, så den kan købes for DKK 119,- lige her. |
Titel: Haabet
Forfatter: Mich Vraa
Udgivelsesår: 2016
Sideantal: 416
Forlag: Lindhart og
Ringhof
”En fornem dame i Bredgade rører sukker i sin
te. Hun smager ikke negerblodet. Hun smiler og læser en artikel i ”Dagen” om de
rige Vestindiske Øer der skaber Danmarks velstand.”
I Haabet præsenteres læseren for
romanens karakterer via brevudvekslinger, dagbogsoptegnelser og notater. Fælles
for de mange tekstbidder er, at de skrives af mennesker med en eller anden
tilknytning til Dansk Vestindien, hvor velstanden er på sit højeste og
slavehandlen på sit grusomste.
Vi møder indledningsvis kaptajn Frederiksen,
som er ejer af fregatten, Haabet, der er lastet med slaver. Dernæst springer vi
godt 14 år frem, hvor en ung pige skriver i et brev til sin mor, at hun endelig
skal til søs med Haabet – en drøm hun har ventet længe på at få opfyldt. Vi
lærer hurtigt, at hun er datter af kaptajn Frederiksen og at hendes mor bestemt
ikke bryder sig om tanken om, at hendes datter rejser med til Dansk Vestindien.
Moren har haft nogle traumatiske oplevelser, som enten knytter sig til Haabet
eller De Dansk Vestindiske Øer og stadig sidder dybt i hende. Hele tiden
springes der frem og tilbage i tid og fortæller, og læseren må selv samle de
mange fragmenter af breve og notater og skabe et samlet billede af historien. I
blandt bogens ’fortællerdokumenter’ er også den kyniske dr. Marcussens
dagbogsnotater og den idealistiske professor Eides manuskriptudkast og breve
til sin redaktør.
Haabet er selvfølgelig fortællingen om et stykke dansk
historie, som vi ikke så ofte vedkender os og som oftest udelades i den store
fortælling om fædrelandets historie. Men endnu mere og vigtigere er det
fortællingen om, at mennesker ikke bare er entydigt onde – eller entydigt gode,
for den sags skyld: Alle kan drives til ondskab, især hvis onde handlinger
pludselig normaliseres i en sådan grad, at alternativet (det gode) slet ikke er
muligt at forestille sig. Som mennesker har vi det med at glemme, at alting
altid kunne have været anderledes, og når vi først får ’besluttet’ os for en
række konventioner, er det svært ikke at forstå netop den levevis, der passer
heri, som den sande og rigtige.
”Jeg har hørt hjemvendte plantere sige at negre nok har
menneskeskikkelse, men ikke nogen sjæl eller intelligens, ingen følelser ud
over hvad man kan finde i ethvert andet kreatur, en ged eller en høne.”
Mich Vraa tilbyder en nuanceret udlægning af
hvad ondskab er, og hvordan den kan tage bo i ethvert menneske. Han lykkes især
med at få frembragt de mange perspektiver på ondskab, fordi læseren, som helt
naturligt søger de gode i historien, som hun kan holde med og de onde, som hun
kan hade, ikke længere kan definere, hvem der er hvad, så snart de første
hundrede sider er læst.
“mennesker er vel ikke onde for ondskabens skyld alene.”
Eller er de?, tænker læseren. Ved at reducere
slaverne til kreaturer, behøver slaveejerne slet ikke tage stilling til egne
værdier eller etiske principper, og læseren fastholdes i spændet mellem det
gode og det onde. Det udvalgte citat, der indleder selve anmeldelsen (den
fornemme dame i Bredgade), blev noteret, fordi det vækkede mine tanker om
kontrasten mellem nutidige forhold i Vesten og slavelignende forhold visse
steder i u-landende. Jeg tror bestemt ikke, at Mich Vraa har haft en
bagvedliggende politisk agenda, men jeg selv kunne ikke stoppe tankerne om, at
det samme sker hver gang, vi iklæder os tøj, som er syet af sultne børn under
kummerlige forhold. Det kan vel næppe betegnes som andet end moderne slaveri?
Det betyder også, at det er en bog med evig aktualitet og med tidløse temaer;
håb og ondskab.
Jeg fik troede, at jeg ville få travlt med at
få læst Haabet, fordi Mich Vraa gæster Odense d. 6. februar, men det
viste sig, at den tunge bog nærmest læser sig selv. Det var intet mindre end en
fornøjelse, at sidde med en så velformuleret og letlæselig roman, og det
skinner igennem, at forfatteren har arbejdet med sprog hele livet. Selv midt i
grusomheden dukker sætninger og passager op, som indeholder så fintfølende og
nærværende sprog, at det næsten bliver poetisk.
”Det var som om hvert spørgsmål han besvarede med sine ord, og med
pauserne imellem dem, med sit blik, bare skabte flere spørgsmål. Som om vi
åbnede en æske der skulle rumme svaret på en gåde, og når den så var åbnet, var
der intet svar, bare ti nye æsker med nye gåder der myldrede frem som utøj.”
Indimellem bliver læseren også mindet om
forfatteren bag, og jeg selv måtte trække på smilebåndet, da jeg læste denne
passage, som mindede mig om den lettere rebelske forfatter og den humor, han
sædvanligvis medbringer til enhver litterær samtale.
”Somme tider tænker jeg på at hvis en læge smiler på den rigtige
måde og foreslår at klippe en patients øre af med en fåresaks, vil hun nikke på
samme måde: i blind tillid til manden med den lille sorte taske.”
Det er egentlig ikke en passage, der har
betydning for historien, men det er både en påmindelse om, at der sidder et
rigtigt menneske bag ordene og fortællingen, og samtidig er det netop sådan en
umiddelbar ligegyldighed, der tilføjer karaktererne dybde og troværdighed.
Min bog er blevet ét stort post-it mareridt,
for der var simpelthen så uendeligt mange smukke, grusomme og velskrevne
passager, jeg måtte notere mig, men da denne anmeldelse allerede er ved at være
for lang, vil jeg blot indsætte dem herunder, så I kan nyde dem uden mine
kommentarer. Jeg fandt indimellem de mange tidsspring forvirrende, men det var
ikke nok til at stå i vejen for den gode læseoplevelse, og jeg glæder mig som
et lille barn til at komme i gang med Peters kærlighed!
Jeg håber, Mich
Vraa en dag har lyst til at drikke de seks store kopper kaffe med mig.
Flere yndlingspassager:
”For tænk engang: Man behandler mennesker som dyr. Og når de så ikke
makker ret, når de er ulydige, når de formaster sig til at kæmpe for den frihed
der er ethvert menneskes naturlige ret, så brænder man dem levende, lader dem
dø af tørst i solen, hænger dem, knuser alt håb …”
”Er de da ikke mennesker? Hvis man pisker dem, bløder de da ikke?
Hvis man skyder dem, dør de da ikke?”
”Børn tror at de voksne selv er en slags guder som magter alting; da
jeg var en lille pige, kunne jeg ikke forestille mig at min far nogensinde
kunne fejle. Eller at han handlede forkert. Jeg ville have fulgt ham overalt
med bind for øjnene, så meget stolede jeg på ham.”
”Man kan tage meget fra mennesker, men ikke alt, end ikke fra negre.
Der må altid være et lille håb, uanset hvor beskedent, om at livet kan blive
bedre. Så det giver jeg dem. Jeg giver dem håbet.”
”En hveps stikker én, og så hader man alle hvepse? Nej. Man hader
det onde, der skete én, den smerte man følte.”
Sikke en grundig og lækker anmeldelse! Jeg har stadig ikke fået læst bogen, men ovenpå denne vurdering, kan jeg jo ikke vente et sekund længere.
SvarSletlitcomprime.com
Well Julie, my work here is done! :D Og tusind tak for rosen. Jeg har selv været ret bagud med de her bøger, som alle ellers har læst. Men i morgen skal jeg høre Mich Vraa fortælle om dem, så er det altså lige lidt federe at have læst dem. ;) Jeg glæder mig til at læse, hvad du synes om Haabet! :)
SletHaha, der er intet så motiverende som en urokkelig deadline! ;)
SvarSletJeg har stadig ikke fået læst bøgerne her knap to måneder senere. Nu må jeg altså i omdrejninger. Jeg er jo håbløst bagud :D
Haha, nej præcis!
SletNå men øhh, nu er der jo gået yderligere en måned, så kan den krydses af listen? ;) :D
Ej, men altså, you know how it is. Nye to-reads dukker op, og nogle titler bliver bare skubbet længere og længere ned i bunken. Det er noget værre noget! Og nu kommer den tredje endda snart.
SletÅh ja, det kender jeg alt, alt, alt for godt!
Slethvilken side der det fra bogen ?”Man kan tage meget fra mennesker, men ikke alt, end ikke fra negre. Der må altid være et lille håb, uanset hvor beskedent, om at livet kan blive bedre. Så det giver jeg dem. Jeg giver dem håbet.”
SvarSletHejsa
SletDet er på s. 184, nederst. :)